Кримські татари в Узбекистані: між спільним та іншуванням - Kisly, Martin-Oleksandr (Наукові записки НаУКМА. Історичні науки, 2019)
Унаслідок депортації кримські татари перестали існувати як нація для режиму і стали небажаними сусідами для місцевого населення Узбекистану. Виселення зруйнувало традиційний спосіб життя, структуру суспільства та культурні інститути кримських татар. Серед чинників, що відіграли значну роль у збереженні національної ідентичності кримських татар у депортації, традиційні повсякденні практики, свята та релігія посідають помітне місце. Родинні наративи про втрачену батьківщину відіграли важливу роль у збереженні пам’яті про Крим. Разом із тим, родина була місцем збереження рідної, кримськотатарської мови, що мало значення в умовах русифікації. Після звільнення зі спецпоселень у 1956 р., кримські татари почали мігрувати у великі міста, в пошуках освіти та працевлаштування. Культурні відмінності, рівень освіченості та сприйняття віри не дали змоги кримським татарам асимілюватися із місцевим населенням, узбеками. На кінець 1980-х кримські татари, нарівні із росіянами, обіймали головні посади в інтелектуальній сфері та промисловості Узбекистану. Тим не менш, попри таку зміну соціального статусу, кримські татари залишалися «другосортним населенням», «зрадниками» Радянського Союзу. Матеріал надійшов 10.03.2019